Наприкінці XVI століття церкви вже не існувала. Відповідно до опису 1607 року, погост колишньої церкви розташовувався напроти мосту при виході з Верхнього замку, де на той час ще виднівся пагорб з залишками мурованих стін.

Заснована або Мстиславом (сином Володимира Мономаха), або Мстиславом (сином Данила Галицького). Значного піднесення церква досягає в 1570-х роках при священикові Дем’янові Стефановичу. Він, уміло ведучи церковне господарство, надає грошові позики Гулевичам, приймає на збереження в храм цінності багатих прихожан. І сама церква при цьому значно розбагатіла. Перебувала в епіцентрі сварки родини Гулевичів на початку XVII століття, коли вони заявляли, що її збудував їхній предок. Дуже постраждала у пожежі 1845 року. Після цього вже не відновилася. Руїни остаточно розібрані у 1890-х. За однією з версій, тут похований князь Любарт. Фундамент храму збережений під асфальтом.

Цвинтар складався із двох частин – православної та військової. Відомо, що тут був похований український письменник, викладач Луцької української гімназії Модест Левицький. Його пам’ятник перенесений в Гаразджу. Також тут похований український пілот Олекса Алмазов. Його могила (її точне місце) не збереглася, проте тут стоїться пам’ятний знак. На цвинтарі була капличка. Ліквідований в 1970-х.

Церква вперше згадується в грамоті князя Свидригайла. У другій третині XV століття поруч з храмом було засновано княжий шпиталь, яким опікувалися, за дорученням Свидригайла, ченці луцьких монастирів. На початку ХVI століття храм ще діяв, проте вже в описі Луцького замку 1552 року згадував церкву як нечинну. Ділянка належала Михайлу Свинюському. Батько останнього був фундатором розташованої поруч з церквою мурованої Свинюської вежі Окольного замку. В інвентарі 1607 року зазначалося, що від церкви залишилися тільки фрагменти мурів. Згодом на погості церкви був двір монастиря бригідок.

Документальні відомості про цю церкву є вже від середини XVI ст. Проте її розташування на майдані перед Воротньою вежею Окольного замку, звідки починався луцький ринок, дозволяє вважати її одним з найстаріших храмів поза межами замків на власне міській території. Це був головний храм для ремісників та купців, через що образ Святого Миколая як покровителя і патрона храму, знайшов своє відображення на печатці міського уряду. Під час пожежі міста в 1617 році, спричиненої татарським набігом, церква Святого Миколи згоріла і довгий час не відбудовувалась. Згодом церковний погост був переданий в оренду.

Дерев’яна. Розташовувалася в гущі єврейської забудови на вулиці Шкільній, якої зараз не існує.

Збудована, імовірно, на місці хрещення лучан князем Позвіздом Володимировичем. У XV столітті князь Свидригайло доручив місцевому єпископу опікуватися церквою. Наприкінці XVI століття вже не існувала. Згодом погост був забудований. Сьогодні ця ділянка вільна від наземних споруд.

У XVI столітті церква вже володіла земельним наділом (полем і сіножаттю) під назвою Троєщизна неподалік Острожця та фільварком Комарівська оселя над Стиром та Рованцями. Храм був щедро обставлений церковним начинням і прикрашений багатим убранством. В його скарбі зберігались два старовинних Євангелія, прикрашені срібними з позолотою бляхами, такий же хрест та інші речі, а всіх книг церковних було одинадцять. Великий образ Святої Трійці коштовно оправлений в шість гривень срібла із одинадцятьма дорогоцінними каменями. Дзвонів усіх було п’ять: три старих, а два нових. Троїцький погост виходив на західний бік одноіменної вулиці напроти монастиря домініканів і був огороджений. Поміж хвірткою і церквою стояв старий будинок священика. Поза храмом знаходився приходський цвинтар, за яким вже починалася єврейська забудова, сконцентрована довкола синагоги. Церква перестала існувати на початку XVIII століття.

У 1584 році церкви Івана Хрестителя вже не було, а існував лише її порожній погост. Інвентар 1607 року вказує, що храм розташовувався на міському ринку. Йому належав земельний плац у передмісті, на якому проживали дві сім’ї, за що вони сплачували на церкву податок у розмірі 36 грошів. Археологічними дослідженнями 1992-1993 років на Драгоманова,13 (колишній Ринковій) було виявлено залишки зрубної будівлі, які ідентифікувались як церква Івана Хрестителя. На всій площі розкопаної ділянки з північного боку церкви на глибині 6-7 метрів зафіксовано і частково досліджено 19 поховань з церковного приходського цвинтаря.

В акті 1574 року згадується Панасівський ігумен Григорій, з чого можна зробити висновок, що при церкві існував монастир. Наступ¬ на зафіксована в документах згадка про храм відноситься до 1583 року, коли він був тимчасово зачинений єпископом Іоною Красенським Борзобагатим. Панасівський храм за кількістю церковного начиння був трохи біднішим від значніших міських храмів. Церковних книг в ньому нараховувалось сім, а напрестольне Євангеліє було оправлене в мідний посріблений оклад. Щоправда, хрест був срібним, та й на іконах нараховувалось чотири гривні срібла. Старіші ризи були атласні, обшиті оксамитом, а новіші - китайкові. Дзвонів церква мала чотири. Востаннє фіксується в документах XVII ст.

Можливо, була збудована ще в XV столітті. Церква була мурована. Церква на зламі XVI-XVII ст. перебувала в епіцентрі майнових сварок між православними та греко-католиками. Відомо, що з волі єпископа Кирила Терлецького Михайлівська церква переходить до греко-католиків, що викликало обурення з боку ремісників і міської адміністрації. Луцькі міщани на чолі з бурмистром Матвієм Демковичем у відповідь на акцію єпископа забрали з храму його майно. Пізніше єпископ Афанасій Пузина повернув церкву православним. До початку XVIII ст. храм залишався православним. У 1702 році Данило Братковський заповідає на його підтримку невелику суму грошей в десять злотих. Згодом церква знову стала греко-католицькою, але й вони не мали змогу утримувати храм. Тому його передали чернечому ордену тринітарів, які відремонтували церкву і використовували її вже як католицьку. Згодом вони поряд збудували великий монастирський комплекс, а стару Михайлівську церкву розібрали. В пам'ять про цю церкву вони освятили свій новий костел на честь святого Михайла.

Розташовувалася в гущі єврейської забудови на вулиці Шкільній, якої зараз не існує.

Тут ховали мешканців села Дворець. Зараз на цьому місці будівля Волинської обласної ради і майдан перед нею.

Закритий був перед 1848 роком, однак, імовірно, поховання тут продовжувалися ще якийсь час.

Є дуже мало відомостей про її існування. Відомо кілька імен священиків, а також те, що храм був то православним, то греко-католицьким. В 1570-х роках настоятелем храму згадується священик отець Тимофій, який поряд з іншими луцькими пресвітерами відстоював церковний маєток в селі Рованцях від посягань панів Ворон-Боратинських. Поряд з церквою Різдва Христового розташовувалася садиба Анастасії Древинської, яка згідно з її заповітом від 1646 року переходить у власність Луцького православного братства для утримання в ній бідних, знедолених і хворих. У 1723 році храм вже не існував.

Фундація приписується великому князю київському Мстиславові Володимировичу Мономаховичу. Це засвідчує підтверджувальна грамота князя Свидригайла на земельні володіння в околицях Луцька. В 1499 році за розпорядженням великого князя Олександра луцький староста Семен Юрійович Гольшанський вводить у володіння Пречистенським монастирем княгиню Марію Чарторийську. Проте в XVI ст. монастир знову знаходиться в управлінні луцьких владик. Королівським розпорядженням монастир передано в 1583 році у володіння Федорі Загоровській. Монастирю належали став з млином на Сапалаївці, грунти і сіножаті там же та на Гнідаві й Полонці. Обитель раз по раз отримує пожертви багатих міщан і шляхти, а її цвинтар на Святій горі стає місцем поховання православної луцької знаті. Останню документальну згадку про монастир Святої Пречистої зустрічаємо в 1664 році. Його цвинтар з гробницями найдостойніших громадян міста існував до кінця XIX ст.

У грамоті князя Свидригайла про підтвердження власності ішлося, що монастир заснував князь Василько Романович. В документі також ішлося, що ченці монастиря опікувалися шпиталем для хворих і калік, розташованим поблизу церкви Св.Якова в Окольному замку. У 1550-х луцький єпископ Феодосій Гулевич з невідомих причин розігнав монахів, а маєтки монастиря роздав своїм дітям. Але в 1565 році монастир продовжував існувати і володів маєтком біля села Крупи. Останні відомості про Василівський монастир в час його повного занепаду подає інвентар 1607 року: «їдучи з міста Луцького до Теремного, по лівій руці монастир святого Василя пустий. Церква тільки занепала, стара сама, стоїть пуста, а грунти монастирські тут же коло церкви по саму дорогу, і сад коло церкви; тримає зараз все це пан Страдовський, невідомо за яким правом».

У 1580 роках вже існувала. Є невеликі відомості про церкву внаслідок майнових суперечок між різними конфесіями. За даними інвентарної ревізії 1607 року в ній нараховувалось тільки чотири церковні книги, два малих дзвони,переважно цинковий посуд і одне панікадило перед вівтарем. Основними цінностями були ікона Святої П’ятниці, увінчана срібним вінком, та срібний, позолочений хрест. На церковному цвинтарі стояли будинки чотирьох підданих міщан, за що вони платили на церкву відповідні податки. Станом на початок XVIII століття церкви вже не існувало.

Каплицю збудували з ініціативи Луцького братства за проектом архітектора Григорія Артинова як пам’ять про існування на цьому місці колись церкви Параскеви П’ятниці. Організатором будівництва і благоустрою майдану біля каплички був член братства, староста Хрестовоздвиженської церкви Г. Лисаневич. Так, на будівництво він зумів зібрати 200 рублів, а від міської влади домігся спорудження дерев’яного паркану довкола каплиці й облагородження території. Цеглу на будівництво каплиці – 18 тисяч штук – виділив власник цегельні К. Лущевський. Каплицю розібрали в 1947 році, а на її місці спорудили фонтан.

Перші побіжні відомості про Воскресенську церкву зустрічаємо в актах 1598 року. Інвентар луцької єпископії 1607 року стверджує, що на цей час церква уже розвалилася і один із її дзвонів перейшов у власність Пречистенського монастиря. На плацу навпроти її руїн якийсь Зенко Швець збудував дім. В 1610-1618 роках погост Воскресенської церкви передається владикою Єло-Малинським в оренду приватним особам.

Каплицю збудували з ініціативи Луцького братства за проектом архітектора Григорія Артинова для розміщення копії ікони Іверської Богоматері. Для каплиці братство викупило шматок міської землі перед Окружним судом і там почалося спорудження каплиці. Вона мала розміри всього 4,75х4,7 метра, тобто майже квадратна. Її звели досить швидко – за 3 тижні і 2 дні. Каплиця була збудована у популярному тоді цегляному стилі з червоної та жовтої цегли. Вікна невеличкої каплиці мали кольорове скло. У 1959 році каплицю зруйнувала радянська влада.

Згадується в багатьох документах XVII століття. Священик цієї церкви був серед засновників Луцького братства. Цей же священик за власні кошти збудував Покровську церкву в 1637 році. Коли храм перестав існувати, невідомо. На його місці до останнього часу був давній цвинтар.

У часи Любарта тут стояв монастир, де написали Луцьке Євангеліє – пам’ятку галицько-волинської книгописної школи та пам’ятку української мови. Цей монастир мав стратегічне значення в комунікації між Луцьком і західною частиною князівства. З переходом ченців до Луцька обитель в Чернчицях стає жіночою вже з 1617 року, Спасо-Преображенський монастир у Чернчицях ще впродовж декількох десятків років одержував щедрі пожертви за заповітами іменитих православних осіб, таких як луцький бурмистр Самійло Солтан, Галшка Гулевичівна та Анастасія Древинська. З часом давній православний монастир утратив В 1787 році на його місці коштом прихожан будується нова дерев’яна тризрубна Преображенська церква з невеликою банею посередині. У 1869 році під час ремонту після пожежі до церкви добудували дзвіницю. До початку Першої світової війни при церкві діяла парафіяльна школа. Спасо-Преображенська церква без особливих змін проіснувала і діяла до 1980-х років, відколи за рішенням влади спочатку була закрита, а потім розібрана.

Збудований за фундації Вітовта, який переніс католицьку кафедру з Володимира до Луцька і наділив храм маєтком біля Луцька. Спочатку був дерев’яним, а в середині XVI століття був заново змурований. Розписаний всередині фресками, а на одній з його чотирьох башт був змонтований годинник із дзвонами. Як відзначили королівські ревізори, він став окрасою міста і сприяв покращенню оборонних можливостей замку. Пізніше в костелі було встановлено орган. Тоді ж був збудований кафедральний будинок, де розмістилися капітула, канцелярія, кафедральний архів та шпиталь. Собор був щедро обдарований коштами, землями та маєтками. У кафедральному костелі іноді збиралися повітові і воєводські сеймики, де вирішувалися різні питання життя держави і обиралися посли на загальнодержавний сейм, проводилися суди, тут відбувалася інтронізація ієрархів. Костел згорів у пожежі наприкінці XVIII століття і був розібраний. Залишилися фундаменти і крипти, в нас час частково досліджені.

Синагога Баран на долин (Бейс га-мідраш Баран)

Ймовірно, був заснований в середині XVI століття як парафіяльний костел. Одночасно задокументовані згадки і про плебанію святого Якова. До неї належали будинки в місті, на Заглушецькому передмісті та біля костелу Святого Хреста, разом із людьми, що в них проживали, а також пусті плаци в місті і рибалки, які проживали на землях плебанських. Всі особи і маєтки плебанії були звільнені не тільки від замкової та міської юрисдикції, а й від кафедральної і підлягали владі тільки плебана. У володінні плебанії була і власна корчма. Особливе її піднесення спостерігається в другій половині XVII ст., коли плебаном був королівський секретар і канонік луцький Олександр Могильницький. У 1708 році плебанією управляв Петро Гулевич, один із нащадків відомої української родини. У 1781 році цей костел передали луцькому монастирю ордену боніфратрів, бо їхній монастир, що був на іншій вулиці, згорів. Після пожежі 1845 року монастир закрили, а руїни костелу розібрали.

Фундації на монастир відбулися у 1739-1741 роках. Біля монастиря був розлогий двір з господарськими будівлями і овочевим городом. Він мав дуже щедро розписаний фресками. У ньому був орган, дорогоцінно обрамлені ікони. Біля головного вівтаря – вхід у бібліотеку. Монастир був триповерховим. В головному вівтарі була розміщена чудотворна ікона Діви Марії Скапулярної. У 1812 році під час російсько-французької війни в частині монастиря розмістили шпиталь. Ситуація значно погіршилася у 1840-х роках. Уряд забрав у луцьких кармелітів усі маєтності,чим відрізав їхню фінансову можливість існування. Призначив натомість ченцям малі пенсії. У 1845 році костел знову постраждав від пожежі, та відновлювати його вже не було кому. А невдовзі монастир кармелітів у Луцьку взагалі скасували. Руїни костелу розібрали у 1880-х роках, на його місці спорудили лютеранську кірху.

Тринітари збудували бароковий монастир завдяки пожертві брацлавського скарбника Павла Майковського. Тут діяв колегіум із філософськими та теологічними студіями, викладанням граматики та інших наук. Також містилася бібліотека, де зокрема зберігалися історичні документи. Тринітари зберігали телескоп та інші астрономічні прилади, в бібліотеці були праці з астрономії. Під час франко-російської війни 1812 року монастир тимчасово використовувався як військовий шпиталь. У 1845 році у монастиря забрали маєтки на Яровиці, Вишкові, Ківерцях, Сокиричах та інші. У 1849 році костел був закритий. Згодом тут тимчасово зробили тюрму для політичних в'язнів, куди зокрема саджали учасників польського повстання. У 1869 році влада постановила розібрати костел на будівельний матеріал. Зберегли тільки будівлю монастиря, де розмістили Окружний суд. Зараз тут військовий госпіталь.

Кладовище виникло спочатку як військове. Тут ховали вояків армії Австро-угорської імперії після того, як Луцьк був окупований цими військами у 1915 році. Поряд із військовими поховання спорудили невеликий меморіал Pro patria. Цвинтар діяв і після Першої світової вже як місце захоронення місцевих протестантів. Переважно такими були лютерани. На місці цвинтаря й меморіалу у 1950-х будували школу № 5 та стадіон за нею.

Закритий був у 1853 році, однак, імовірно, поховання тут продовжувалися. На початку ХХ століття біля місць поховань був збудований будинок єврейської гміни.

Документальні згадки про храм у 1608, 1621 і 1634 роках, в зв’язку з різними подіями міського життя, не подають якоїсь доклад¬ ної інформації про нього, окрім того, що в дні Святої Трійці від кафедри до костелу Хреста проводились урочисті хресні ходи католицького духовенства і прихожан. В 1643 році пані Агнешка з Брончич Пашинська, дружина луцького земського судді Войцеха Станішевського, за кілька тисяч злотих скупила біля храму Святого Хреста грунти і подарувала їх бернардинам, які заснували поруч з костелом монастир.

Спочатку монастир був дерев’яним і використовував костел святого Хреста, який існував у Луцьку до появи бернардинів і був їм подарований. У 1721 році був збудований новий мурований монастир, а будівництво костелу завершилося у 1789 році. Архітектором костелу був Павло Гіжицький. У другій половині XIX ст. монастир закрили, храм передали православним. У 1870-х роках храм перебудували, додавши йому вежу та центральну баню. Функції православного собору став виконувати з 1880 року. Біля собору зберігся невеликий фрагмент цвинтаря з похованням відомих у Луцьку осіб в ХІХ – на початку ХХ ст. Нині приміщення використовуються Волинською єпархією ПЦУ.

До фундації монастиря долучилися Вітовт та Ягайло. З початку XVII століття тут відбуваються суттєві зміни, що приводять до зростання значення монастиря. Тут зароджується культ чудотворної ікони Луцької Богоматері, активно доповнюється бібліотека і підвищується рівень орденської школи. Ще з попереднього століття діє школа для світських осіб та започатковуються установи та проекти, які сильніше зв'язують монастир зі світським середовищем. В наступному столітті монастир набуває загальнопровінційного значення. Тут формується школа університетського рівня, коронується чудотворна ікона Луцької Богоматері. На зламі XVIII-XIX століть монастир зазнає кількох руйнівних пожеж і зрештою відбудовується з нуля. Проте на початку XIX століття стає столицею Руської домініканської провінції. У 1850-х монастир закрила російська влада. Після касації осідку костел був розібраний, а монастир упродовж наступного часу використовувався по-різному. Сьогодні тут розміщена Волинська духовна семінарія УПЦ МП.

Був збудований в Окольному замку. Вважається, що литовський канцлер Альбрехт Станіслав Радзивілл подарував монахиням ордену бригідок свій палац у замку. Отримавши й інші щедрі пожертви, вони його розбудували у великий монастирський комплекс. Будівельні роботи завершили у 1642 році. При монастирі діяла школа, де навчалися діти шляхтичів та заможних міщан. У 1845 році на території бригідського комплексу сталася невелика пожежа. Вогонь розгорівся і перекинувся на інші споруди міста. У 1879 році монастир бригідок у Луцьку скасовується і останні монашки переводяться в Дубно, а потім у Гродно. У 1890 році будівлю почали облаштовувати під поліційне управління та в'язницю. Було остаточно збито декор і добудовано третій поверх. Тут 23 червня 1941 року солдатами НКВД було розстріляно близько 2000 осіб під час втечі радянської влади з міста внаслідок нападу Німеччини. Зараз частину приміщення займає православний чоловічий монастир ПЦУ.

Вірмени з’явивлися в Луцьку за часів Вітовта. В 1432 році король Владислав-Ягайло в привілеї Луцькій землі підтверджує права луцьких вірмен та їхньої церкви. Дещо пізніше великий князь Свидригайло обдаровує вірменську церкву селом Цеперів під Луцьком. Церква володіла кількома дворами та плацами в місті. У 1585 році біля церкви розташовувався монастир, цвинтар та господарські споруди, а весь церковний погост був огороджений міцним дерев'яним парканом. На початку XVIII ст. залишилося тільки одинадцять родин вірмен у місті. У 1820 році, коли в місті вже не зосталося жодного вірменина, костел Святого Стефана забирають під російський військовий склад. На початку другої половини XX ст. руїни вірменської церкви перебудували на житловий будинок.

Розташовувалася в будинку Йосифа Житина вкінці Житнього провулку

У 1936 році Товариство взаємної допомоги баптистів купило в караїмської релігійної ґміни земельну ділянку площею 4,5 сотки на алеї Болеслава Хороброго (тепер проспект Волі). Керівник громади Волянський замовив проєкт на будівництво молитовного будинку на цій ділянці. Архітектор Тадеуш Садковський накреслив споруду з модернізованими готичними мотивами розміром 12,5 х 9,4 м. У 1937 році волинський воєвода видав дозвіл на будівництво. Імовірно, вже наступного року її спорудили. Баптистський храм розташовувався біля караїмського цвинтаря. Вочевидь цю церкву зруйнували разом із караїмськими могилами на зламі 1950-1960-х років, коли зводили житловий будинок.

Кенасу збудували в XVIII столітті. Постраждала під час Першої світової війни, потім була відбудована. Це дерев'яна споруда із ґонтовим чотирисхилим дахом зі зламом. На західному і східному фасадах знаходилося по 3 вікна. Прибудований з півночі ґанок оздоблений наскрізним різьбленням на дошці. Вхід до храму вів до галереї для жінок, яка відділена від основного молитовного залу тонкою перегородкою. Та перегородка мала отвір, щоб жінки могли спостерігати за службою. В молитовному залі були лавки, ренесансний гехал із сувоями Тори, килими, декоративні тканини, книги на пергаменті. Після Другої світової тут був склад обласної друкарні. Згоріла у 1972 році.

Розташовувалася у єврейському районі Жидівщина біля Великої синагоги. Вкінці ХІХ століття згоріла і була відбудована. Призначалася для кравців. Знищена під час Другої світової.

Розташовувалася у єврейському районі Жидівщина біля Великої синагоги. Цегляна споруда, складалася з двох частин. Знищена під час Другої світової.

Розташовувалася у єврейському районі Жидівщина біля Великої синагоги. Знищена під час Другої світової.

Розташовувалася у єврейському районі Жидівщина біля Великої синагоги. Дерев’яна. Знищена під час Другої світової.

Розташовувалася в житловому цегляному будинку на другому поверсі. Будинок зруйнований в 1999 році.

Після Другої світової війни споруду переобладнали під кінотеатр «Піонер». У 1960-х його ще добудували і розмістили в ньому кінотеатр «Зміна». Зараз тут різні спортивні і дитячі гуртки.

Розташовувалася біля Олицької школи. Була дерев’яна. Більше відомостей нема.

Після війни надбудували другий поверх. Зараз тут будинок народної творчості.

Офіційно виникло тільки після 1896 року поруч із караїмським. Тут були поховані більшість відомих луцьких євреїв початку ХХ століття, в тому числі представники родини Глікліхів, Кронштейнів та інших. Цвинтар був ліквідований у 1950-1960-х роках, на його місці збудовані житлові та адміністративні будинки.

Ділянка під цвинтар була куплена караїмською громадою у 1861 році у власника села Дворець Томашевського. Згідно з метричними записами, між 1869 та 1939 роками на цвинтарі відбулося 240 поховань. Цвинтар був ліквідований у 1950-1960-х роках, на його місці збудований житловий будинок.

Міське католицьке кладовище перенесли сюди з-під бернардинського монастиря. В середині, чи ближче до кінця ХІХ століття тут збудували каплицю. Сьогодні вона використовується як Дім панахиди. Протягом історії тут виникали секції з військовими похованнями, зокрема під час Першої та Другої світових воєн. Кладовище ліквідоване у 1970-х роках, на його місці спорудили Меморіал «Вічна слава».

Середина, чи друга половина ХІХ століття
Кладовище німецької колонії Gnidau (Гнідава). Зараз тут просто зарослі, не збереглося жодної могили.

Існували церква і шпиталь святого Лазаря. Хто і коли їх заснував, однозначних відомостей немає. Припускають, що заснувати шпиталь міг син князя Любарта. Шпиталь нібито діяв і після того, як церква перестала існувати, постраждавши в пожежі 1619 року. Відомо, що на шпиталь давав кошти луцький канонік Балтазар Тишка. Деякі дослідники проводять історичну ниточку до шпиталю, яким керувала Юзефа Поляновська наприкінці XVIII століття.

Перший християнський храм і перша кам’яна споруда Луцька. Збудована за князя Ярослава Ізяславича. Була розписана фресками, які частково збереглися. Була розібрана у 1775 році єпископом Сильвестром Рудницьким для будівництва більшого храму на цьому місці. Але цього так і не відбулося. Збереглися частково стіни церкви, доступні для відвідування в замку.

Монастир боніфратрів був заснований на пожертви луцького каноніка Балтазара Тишки у середині XVII століття на ділянці, або поруч неї, де раніше була церква святого Миколая. Монахи опікувалися шпиталем, який раніше був заснований Тишкою на сусідній вулиці. Члени цього ордену професійно займалися медициною. У 1781 році під час міської пожежі монастир та костел згоріли і не могли бути відновленими. Щоб забезпечити подальше існування конвенту, Луцька кафедра вирішила передати ордену костел Святого Якова, розташований в іншій частині міста. Монастир боніфратрів був скасований російською владою в середині XIX століття.